Георги Куфов
Съвременният Христос на Казандзакис

Превод от гръцки: Георги Куфов, 1983

chitanka.info

Когато трябва да говоря или да пиша за Никос Казандзакис, се чувствувам едновременно и окрилен, и обезсилен. Окрилен, защото трябва да се изкажа за една личност, чието творчество, идеи, дейност, винаги дълбоко са ме вълнували със своята пълноценност, със своя динамизъм, и обезсилен, защото за мен Казандзакис продължава да е един парадокс, сиреч, един лабиринт, чийто плетеници са трудно обясними понякога. Вярно е, че „Христос отново разпнат“ е най-„ясната“ му книга, творбата, която отразява най-категорично позициите на автора и заради която бива обвинен в комунистическа пропаганда, но също така е вярно, че Казандзакис не е само „Христос отново разпнат“.

Казандзакис — впрочем като всеки човек повече или по-малко — е съчетание от противоречия, един гордиев възел от въпроси, възел, който, струва ми се, писателят при цялата си творческа сила не е успял да разсече. При все че цял живот се е стремял да постигне това. Но ако мечът е помогнал по най-простия и естествен начин на Александър Велики да разсече възела на Гордий и да покори Азия, то духовният гордиев възел е претъпявал или пречупвал не един меч. Тази именно мъчителна и неравна, борба с невъзможното, с непосилното обаче представлява най-голямото достойнство на човека и твореца Казандзакис. Това е неговото „нагорнище“, за което той неведнаж споменава — този безспирен устрем към труднопостижимото, към онзи забулен в мъглата на загадъчното, на необяснимото Връх на познанието. Колцина дръзват да поемат по тази опасна стръмнина, колцина рискуват спокойствието си, душевно и физическо, за да се отправят към непостижимото? А тъкмо това е Голготата на Казандзакис! Голгота, в която Христос е самият той. Прегърбен, премазан под тежестта на кръста си, с трънен венец на главата, той цял живот се изкачва, стъпка по стъпка, с изранени, разкървавени нозе по този хълм на Страданието, с пълното съзнание, че достигне ли върха, ще бъде разпнат. И ще бъде разпнат не в името на Правдата, а тъкмо заради търсенето на тази Правда.

Но той знае, че възкресение ще види само онзи, който бъде разпнат. Друг път към истината няма. Всичко останало са широките, удобните и безопасни друмища на трезвите, на благоразумните, за които животът се свежда, въпреки розовия тюл, с който го обгръщат, до потребностите на физиологията, във всичките им разновидности, които практичният ум може да им придаде.

Затова е трудно обясним Казандзакис. Най-вече за прагматиците.

Разбира се, ако се застане на една, нека я нарека — и нека ми бъде простен изразът! — учебникарска позиция, една наставническа поза, в която се борави само с бяло и черно и се правят прилежно разрези на литературната тъкан, Казандзакис би могъл да бъде разяснен лесно. Но това няма да бъде дори разяснение, а аутопсия. Защото, за да се разкрие Казандзакис далеч не е достатъчен студеният скалпел на разума, а най-вече горещото острие на чувството. При Казандзакис трябва да се прави вивисекция. Не само на този, който е четен, но и на онзи, който го чете. А при вивисекцията винаги боли.

И ако не бъде осъзнат, не осъзнат, а почувствуван този безспирен стремеж към доброто, сиреч към истината, у Казандзакис, то напразно сме го чели. Напразно чели, но не и напразно писал…

Христос на Казандзакис е чистият човек в нашата така сложна епоха, честният, всеотдайният, готовият на саможертва за благото на себеподобните си. И когато консумативното отношение към живота се стреми да изтласка онези незаменими ценности, които са преобразили животното в човек, които са създали това уникално, неповторимо духовно понятие, колко по-възвишено ни изглежда това безкористно търсене на Синята птица!

„От миналото — казва Казандзакис — вземам само формата. Обичам само съвременния живот.“ Ето защо в този си стремеж към Доброто, към Идеала, Казандзакис прави от своите герои хора, а не богове. Нищо човешко, качество или слабост, не им е чуждо. Те са направени катостатуетката на Бабук от новелата на Волтер от кал и диаманти, от злато и чакъл! В сливането, или може би в сблъсък на тези две крайности, две начала, идва и пречистването, а с него и раждането на онази вечно търсеща личност, която минава през огън и вода, за да открие истината, изгаря мъченически за тази истина и възкръсва из пепелищата пак в името на тази истина, личност, която бих нарекъл мислещия човек!

Неговият чисто казандзаковски начин на разсъждение, на излагане на нещата, неговата реч притежава някакво странно свойство — дори отрицателното добива особен оттенък, необичаен, то изпъква още по-релефно, контурите му се очертават още по-ясно и тази своего рода натрапчивост оказва изненадващо, съвсем неочаквано въздействие върху читателя — една много по-остра, много по-решителна реакция срещу негативното.

Намериха се филистери в собствената му, които яростно се нахвърлиха върху Казандзакис, заради свободата, която си позволява с верските светини, и дори го отлъчиха от църквата. Други, обратното, са склонни да видят в него отсенки на мистицизъм. А веруюто на Казандзакис, за кой ли път ще повторя, е неизменният му, безспирен устрем към Доброто. Към Доброто за човека. Това е един не метафизичен, а ако мога така да се изразя, чисто „физичен“ деизъм. Деизъм, който има за върховен символ човека. Деизъм, в който човекът създава бога по свой образ и подобие. Деизъм, в който творецът на всички духовни и материални ценности е човекът. Това не е деизмът на Волтер и Русо, нито на Лок и Шефстбъри, нито на Лайбниц и Радишчев. Това е наистина един — осъзнато или неосъзнато! — еклектичен деизъм, но дълбоко преобразен, преустроен, претърпял чисто човешко превъплътяване деизъм.

И накрая ще кажа, че всичко в тази книга трябва да бъде взето откъм символичната му страна. Но тези символи са толкова реални и силни, че ние едва по-късно си даваме сметка за това.

И нека не забравяме, че Казандзакис е хуманист, критически реалист. Не можем да очакваме от него да гради. Достатъчно е и това, че руши. А това е вече поемане на голяма отговорност. „Знаех добре какво щеше да рухне — казва той, — но не знаех какво да се изгради върху развалините.“ Ние сме длъжни да му отдадем заслуженото за смелостта. Рушейки, той разчиства място за онези ваятели на човешката душа, които вече много по-лесно ще изградят новото в нея.

Няма дело без грешки. Само онзи, който не мисли, той не греши. А отличаващото човека от останалата, природа е именно мисленето. „Човешко е да се греши.“ Това не е индулгенция, а проста истина, която надали ще загуби някога значението си.

Само светците не грешат.

Но затова пък те не умеят да прощават.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.